 ПЛЕКАЙМО  

 ДУШУ 

Плекаймо душу  

у повсякденному житті,

починаючи із чистого листка

наносимо контури щоранку, 

дня грядущого і зорі,

встаючи, дякуємо,

що встали,

а коли йдемо до сну,

то дякуємо за справи, 

бо в кожній з них

ми Богом там присутні.

Бо кожен хоче жити в щасті,

в доброті і без напасті,

то Душу маємо плекати,

бо силу там беремо,

знання і вміння, 

то так і заживемо 

з любов’ю і в благодаті. 

Робімо добрі справи

собі і всім, 

творімо мир і спокій,

леліймо діточок маленьких,

шануймо немічних й старих,

а також не робімо справ лихих,

то радість буде присутня з нами,

бо радість щастям є,

яке гніздо любові 

в душі у нас зів’є. 

 МАТЕРІ 

Матері вже за вісімдесят,

мені ж вже теж за шістдесят,  

а що я знаю, 

і що я пам’ятаю 

про матінку свою…? 

Коли ж себе не знаю

і досить негарно поступаю 

вже тепер 

до слів її і дій,  

як той злодій,

що вкрав життя

і будувати своє мерщій.

З дитинства пам’ятаю ще 

яскравих епізодів з десять: 

про колиску молодшої сестри,  

про стіни обмазані гімном,

про шпари видовбані ложкою  

у стінах і в печі,

бо гральним майданчиком для нас

був той дерев’яний піл 

від печі до стіни –

на якому ще велично

розміщувався кухер. 

Про п’ять джерел біля Мигерея,  

де мився я джерельною водою, 

і там вже грався у піску, 

а ви все льон пололи,  

то це було для мене свято,

бо кожен день ви нас із ранку

сажали в тачку, 

з колесом одним,

яку зробили тато, 

і везли у яслі. 

Пам’ятаю, що сапали  

буряки на Мехлярах –

і раптом дощ, гроза,

а люди всі побігли

під стіну стайні, і я

тримаючи в руках дорослу сапу

полоскав у свіженькій калюжі,  

аж раптом блискавка вогнем 

розколола її на двоє.

Ляку не було,

бо всі оторопіли…

А потім вже підріс, 

то гусей пасти посилали,

то свиней, які в огород

чужий норовили влізти,

бо я поганий свинопас - 

гратись понад усе любив,

ох, і пам’ятаю, 

що за це не раз ви мене били 

різкою з берези,

а то і коцюбою витягали із під полу

на екзекуцію без злості, а так для остраху

мабуть нас любили…

напевне, що любили,

бо і в нас гніву не було до вас,

знали, знали, що заслужили.

А я у вольності такій через тиждень  

знову виганяв свиней з поритого городу,

бо грали в пекаря і землю вже ножем ділили,

а потім на Покрову напилися самогону… 

там на вигоні

і не знали куди ті свині ділись, 

бо нас таких однолітків пастухів зо п’ять було. 

Не знаю як, але прийшов додому 

мати свиням їсти готувала 

і на диво чи без дива, бо п’яний був, 

але мати не кричали і не били 

сироватки кислої цілий літер піднесли 

і спать тихенько вклали,  

а я й радів такому повороту,

бо й батьку чую кажуть: прихворів. 

Десь біля років сім

у школу став ходити, 

де стали реально букви вчити,

додавати, а я ні бум-бум,

то мати, пам’ятаю, повитягла котушки 

почала зі мною їх складати,

аби я навчився додавати,

але далі іще більше лихо - 

вірші заставляли вчити… 

і тут виручила мати,  

бо почала сама ті вірші вчити,

а я уже із слів намагався їх запам’ятати.

Однак у класі п’ятім полюбив

книги я читати – перечитував усе,

що було в шкільній бібліотеці,  

а потім перейшов у сільську читати. 

Читав їх до ночі пізньої

при лампі на тепленькій печі,

а мати на припічну все пряла

пряла нитки з льону і співала,

бо співати так любила,

що пасучи худобу в лісі

я не боявся вовка,

бо знав, що мати рядом –

по голосу я чув,

тому в безпеці я вужів лупив,  

як шкуродер майстерний

на браслет саморобний.

Старшим став, то допомагав

матері по хазяйству свиням дати,

гребти сіно, льон порвати,

але все менше спілкувались –

я при науці й наряді; 

мати в колгоспному режимі

заробляла трудодні,

а потім копійок двадцять

чи рублів дванадцять в місяць,

то як прекрасно стало жити:

мати пончики варила і туди

цукерочки горошинки клала,  

а ми все смакували.

А потім, потім шляхи наші розійшлися, 

я в пе-те-у навчався, армія, робота  

і женився… Жив у другому селі,

а з мамою все менше й менше я стрічався. 

Приходив в гості для годиться,

до себе кликав на гостину,

де мати управляла, а співала…, 

співала і для цього хист великий мала.

Приходила у гості з повнющими руками

щедрою була… і є, що навіть йдучи з хати

давала рублів п’ять, а ми з жоною були і тому раді. 

Сім’я, робота, діти – важкуватенько було 

і мати поспішала допомогти  

на огороді і у хаті… 

Пам’ятаю, як льох робили разом,

шопу на дрова… 

А я вже давно сам дідом став

до матері заходжу дуже рідко, 

а на душі так гірко, гірко,  

бо пізнав гіркоту дітей відхід 

з батьківської хати 

і вас я мамо зажадав пошкодувати,

та щось тримає

ніби не пускає,

а я ні разу чогось не пам’ятаю,

щоб ви попестили мене

чи пригорнули, або у лоб поцілували,

 а я так цього все хотів. 

Тепер цілуєте, можливо із любов’ю,  

та я того не знаю і не відчуваю,

можливо і вся ота турбота була із любові,

та я не знав і не цінував,

а тепер і сам не раз шкодую,

що не вчили і я не вчився вас любити:

були живі і здорові – то й слава Богу,

і в цьому ми були і є щасливі, 

а щастя те таке широке,

що і я про себе не скажу,

чи дійсно я дітей зумів своїх

любові тої святої навчити,

бо все ніколи було

у бідності й нестачах,  

ми не могли дозволити собі

пригорнути тільце дитяче до грудей своїх, 

не мали часу послухати потреби їх.

А жаль і дуже шкода,

Що життя пройшло

І не навчили ми дітей любити,

бо і самі не вміли…

пробачте мамо, пробачте діти,

бо соромно мені

вам від чистоти душі

ув очі ті глядіти.

З порожньою душею

я відчуваю ці прожиті роки,

і щемом втрати біля серця,

від сорому і страху…

вас таких, як сам зустріти,

бо, можливо, за життя своє

не раз сльоза у вас скотилась

за непослух і за шкоду,

і за бездушність цю,

і за ту, що йшла з дитинства,

то дайте і мені тепер поплакати,

за все загублене,

то може ми зрозуміємо,

що маємо все прийняти,

як від Бога

з подякою вам і собі,

з надією, що радість ми відчуємо

і ця легкота прощення

дасть сил хрест життя

з гідністю нести.

Мабуть, я Бога загубив в собі,

раз не чую і не відчуваю

поклику його до вас,

мамо й діти…

пробачте мою пиху і гординю,

що я не йду і не шукаю

зустрічей так потрібних…,

а все тікаю в тишу і самотність. 

Не ображайтесь мамо,

що може не все те пам’ятаю, 

що і Ви, чи не відчуваю так, 

як Ви, і я не так, або і навпаки. 

Прийміть такого який є,

а я дякую Богу, що й Ви ще є 

і за те, що Бог дозволив 

це сказати, поки Ви іще живі 

і чуєте слова оці.  

Каюсь, що свою душу не розгледів 

і ваші зумів стоптати

холодними словами

і збайдужілими ділами.

як марноту,

як привид швидкоплинний.  

 БРАТ 

 Брат у мене був молодший 

 на років шість від мене 

дві сестри між нами є

і тільки з пам’яті спливає 

як у тачці мати в ясла

нас чотирьох возила,

а потім він маленьким захворів 

і мати першу іграшку в житті - 

йому автобусик купила …

Ми також взнали з цього,

що в магазині є іграшки ще інші: 

тракторці, м’ячики і кукли…,

а дитячі роки потекли

в яслах, а у вихідні носили воду

з далекого колодця

відерцями літровими чи у півтора,  

а там і школа пролетіла;

ходили в класи різні

і компанії для гри були не ті. 

А в юності він догнав мене

тілом й зростом, 

в покос ішли нарівні ми, 

дрова на цілу зиму 

вдвох заготовляли,

подобалась свобода,

коли корівок пасли,  

любили роботу чоловічу

біля хати, та і в хаті:

я борщ варити. 

а брат в кімнатах прибирати.

Ми батькам за це дуже вдячні,

що любов до праці  

нам дали пізнати. 

Я вже в клуб став ходити,

а брат у пе-те-у, 

але весь вільний час

він терся біля нас,

бо однолітків моїх

по сусідству було чимало,

а в нього ні.

Тому він був для нас усіх,

як брат молодший.

Він намагався наслідувати у всьому, 

а я тільки через роки

зміг узріти цю його  

братерську тягу… 

Його не стало  

і всі казати стали, 

як він наслідувати

хотів мене у всьому.

Я й сам відчув,

що втратив для життя 

і для душі розраду. 

Чогось так є, коли живі,

то присутності не відчуваєм, 

а коли втрачаєм, то вже знаєм, 

та повернути вже не можна. 

Тільки пам'ять, та

неусвідомлена туга, 

що дружбу цю братерську 

можна було душами освятити - 

він був готовий до цього 

і я це побачив,  

тільки після його смерті. 

Можливо ці слова пишу,

як повчання дітям… 

Я часто так їм і кажу:

хай там як, по різному  

в різний час буває 

дружбу бережіть братерську, 

бо це фундамент доброти 

в сім’ї і межи людьми –  

доброта і справедливість

помога тяжкості долати, 

вони й до спільноти

нас таких гуртують.

 СЕСТРИ 

Дві сестри мої

і обі такі різні  

зовні і по уму,

хоча по духу

є в них та спільнота,

що добротою зветься.

Старша руса,

а меншая чернява; 

старша хитра,

а менша справедлива;

старша в матір удалася,

а менша в батька.

Родилися через рік,

а товаришують, як близнята,

хоча і досить різні: 

старша любить обманути,

але завжди душа компанії,

любить з нічого торт спекти

і в хаті чистоту тримати;

менша по душі в огороді,  

як той віл, любить працювати, 

зовні однолюб,

а щирості палати,  

та ще й скаже:

краще дрова порубати,

ніж баняки в печі тягати. 

Все це зовнішнє таке

не тривале і мінливе, 

а яка насправді є людина 

ніхто не зна, 

навіть вона сама. 

 БЕРІЗКИ 

Дві берізки коло хати

посадили ми удвох 

про переселення на згадку 

в райцентр . 

Вони вже вище хати –

одна висока й пишна, 

друга тягнеться до сонця 

крізь віти кримської сосни. 

Я і раніше ними милувався,

а тепер частіше споглядаю: 

вони вже поставні й красиві 

у своїй зрілій красоті. 

Моя улюблена пора – осінь,

а їх - не знаю… 

Гладенькі й білі, 

повні життєвих сил 

стовбури – від кореня до верху, 

а вже крони, крони 

обидві у листі тріпотливім 

говорять між собою,

неначе кличуть красотою… 

Подивіться, які красиві 

в золоті, а потім і в багрянці, 

коли сонечко у вітті, 

особливо вранці, 

відбиваючись в росі, 

кидаючи зайчики навколо, 

вітаючи усіх піснею із вітром 

разом в хорі із сосною, 

бузком і ялиною старою. 

Напевне гімн співають

дню новому. 

Обсохне листя і затріпоче  

мов, говорити хоче  

…і говорять скоро, скоро.  

А коли вже заворожать око 

і замилують Душу, 

то стишують емоції свої 

і так ліниво, і мрійливо,

ніби кіт муркоче, 

своїм листям золотим.

Одна сережки надіває,

ніби козака виглядає – 

вона й стрункіша й вища, 

а друга у обіймах у сосни 

про щось відоме тільки їй

шепоче,  

або ворухне листочком

на дотик голочки сосни

отак і граються собі. 

«Красота мир спасе». 

Вона цей мир родила  

з добротою разом,

вона і ростить нас щодень, 

бо ліпить щастя,

довіру і любов, 

як ці берізки дві

у нашому дворі.

 МАТІНКА ЗЕМЛЯ 

Люблю я Землю у цілому, 

люблю і той клаптик, 

на якому дім 

стоїть велично. 

Люблю той клаптик

і стежечки свої на ньому – 

і ті, що кожну мить по них іду,  

і ті, що в садку й на грядці,  

які чогось завжди ведуть 

мене, як воду річка, 

по тих же невидимих 

стежках, а все ж знайомих. 

І так лоскотно в грудях,

і все таке знайоме 

миле і красиве, 

що, здається більш ніде 

нема такого – неповториме. 

Приємно ноги омива

теплесенька роса,  

що ось - ось втече від сонця, 

а вже через годину,

ніби рушничок, трава

ноги мокрі витира. 

Приємно пахне

паруюча роса,  

що бере з собою 

трунок різної трави,  

який сонце піднімає вгору,  

а вітерець сам хоче погуляти 

в цих запахах весни

та ще на прохання красивих квіточок

розносить запах бджілкам, 

метеликам і нам.

Люблю цю пахучу Землю, 

лежачи ниць, 

і відчуваю,  

як силу мені дарує

земля своїм життям 

чи з глибини своєї. 

Вона входить в тіло,

в долоні рук розпростертих… 

Дякую я їй,

бо мене такого вже зростила 

хлібами і до хліба,

щедротами своїми і багатством.

І я не один такий,

а нас багато: трава, мураха, 

звір, дерева і пташина; 

це все нас таких мільярди 

біля себе тримає – 

і годує, напуває. 

За все оце і ще інде

дякую тобі 

від усіх і себе,  

пробач ти також

за наш кураж, 

глупоту нікчемну, 

поведіночку дурненьку. 

А ти мовчиш і тихо стогнеш,

Можливо плачеш із росою.

Прости, якщо можеш,

а ми постараємось

тебе, наймілішу, зберегти.  

 СТЕЖИНАМИ ЖИТТЯ 

Стежки життя мого

тепер я згадую не раз

багато в них хорошого,

а ще більш образ

моїх і тих,

що прийшли до мене,

у відповідь за мої ж лихі. 

Ой нене, нене,

коли я вже навчусь

не робити зла

і не радіти промахам

чужим…

не чужим,

а то брат мій чи сестра

по крові і по духу

помилку зробили,

то це підказка нам

від Бога…  

та і друга,

щоб ми зуміли

і зрозуміли

самі себе:

чого ми так вчинили

 і чого ми побачили

зло чуже?

Це ж наука нам,

щоб не повторяти 

помилки оті

і водночас зрозуміти,

що доброту і радість

маємо творити.

Тоді стежки життєві

нам даватимуть ту силу,

щоб працю ми любили,

свою й інших радість

ми ділили… 

ділили горе і біду

добрими ділами,

тоді ми доживемо 

до літ земних, приємних 

і з подякою усім,

кого стрічали

на стежках життєвих

 і з гідністю богів

приймем духовне

 і віддамо все те,

що є тлін.

 ПЛАЧ 

Я давно вже плачу

за поведінку свою негідну,  

коли не раз в житті

проходив так негоже 

егоїстом збайдужілим

поряд чужого горя і біди, 

а слід було б допомогти.

Я тоді ще відчував

докори сумління,

серце нило і боліло,

що я черствий,

що я гнилий єством своїм,

раз дозволяю проходить мимо

несправедливості чужій, 

бо така байдужість

«зміцнює» кривдника того

у «правоті» такій, 

що зобидити всіх можна, 

що нахабство є друге «шастя» - 

так не є для них,

бо і за своє життя 

вони не досягають чомусь

«висот» суспільних,

великих статків

і статусів мінливих,

а ще втрачають ту довіру,

 що жевріла десь глибоко у душі 

 і ті ж «замашки» 

несуть в сім’ю – ось те горе 

у зерні малому зради  

і байдужості людської, 

що переходять у війну

з жертвами й смертями,

тому я й плачу

і цим же заявляю,

що не буду вже байдужим 

до чужої праці,

до слова образливого 

чи хульного

і своєї німоти чи бездії 

на помилки свої й чужі,

бо розумію,

що байдужість своя й чужа 

велике горе робить

Богу, людям і природі.  

 ХАНДРА 

Впустив хандру я у себе, 

не можна ради дати –

все пробую себе зайняти, 

та не ладиться робота:

взявся за одне і друге – 

із рук все випада, 

бо зайнята голова  

не тим, чим треба.

Саме там вона зросла, 

посіявши черпак зневіри,

лінощів з відро,

розчарувань згадалося чимало, 

гніву і обид на всіх,

та все себе картаєм

і Бога згадуєм

недобрим словом,

а злоба у хандрі

ще більшу жабу

в грудях роздуває.  

То знаймо всі, 

що краще знайти місце  

затишне і зручне для тіла,

закрити очі,

а для думок знайти

маленькі і великі епізоди

красиві й добрі, 

свої і інших,

то це лиш заспокоїть

серце полохливе.

А ханра і туга…,

то найліпше на них 

уваги не звертати,

не заводити себе

печаллю і сльозою,

а згадати все,

що хорошого зробили

вчора, позавчора,

тиждень тому й рік назад.

Згадаймо всі деталі

задоволення того:

до і після

і відпустять нас

тії кліщі,

аж полегшає в душі,

то чим скоріше дякуємо собі

і всім, хто був при хорошім ділі.

Благо-даримо Богу

і він дасть сили,  

відкриє очі на нові справи

і в радості своїй  

знову подякуймо хандрі,

що дала перепочинок,

дала можливості узріти 

Сущого творця в собі. 

Прощай хандра-хандрище, 

бо ждуть мене нові діла 

і жити стало веселіше, 

і забулася хандра.

ЛЮБОВ

Чи є вона у світі

не раз питаємо себе? 

І що воно таке,

і як його їсти, 

щоб наситити себе? 

Кожен її бачить:  

в очах живих блискучих, 

в рухах танцю при роботі, 

в посмішці щирій не лукавій, 

в щедроті душевній, 

в простоті напевній, 

в спокійній і умиротвореній ході, 

у мові лагідній приємній, 

у потиску руки, 

у борщі смачному – 

ось так ми кожен день 

її мимоволі стрічаємо, 

то в цих проявах вітаймо, 

та не міняймо її ім’я велике 

з тим, що природа нам дала 

у втісі міжстатевій; 

з тим, що суспільство нам несе 

іншим словом -  

нам до вподоби ці діла. 

Не змінюємо назву й суть,

що секс і є вся любов,

що материнська ласка є вся любов,

що дитячий послух ніби весь з любові.

Ні – це похідні. 

Та справа зовсім не в сподобі

і не зовсім в сексі,

бо те що бачили й відчули

є у кожного із нас. 

Так, нам подобається секс

і речі, слова і дії  

добрі і красиві,

але все це в нас від любові, 

від народження й до скону

ми маємо голову схиляти

проявам її

і гідно нести

іншим дарувати

у цьому повсякденні,

бо її величність  

проявлена в наявному житті. 

То скільки ми положимо самі

в життєвий кошик 

радості і щастя, 

милосердя й доброти

в кожну річ і в кожну дію

для всіх і вся

та і у повсяк час,

як здоби для зростання

з химери дальної 

до реальності такої,

яка Любов’ю зветься,  

тоді лиш пізнаємо її

у самому собі. 

 ДУША 

Душа у нашому єстві,

як частина Духу Світового

по ній звіряємо ми ходу життєву, 

вона нам вказує правильність маршруту, 

вона формує нам здоров’я, 

наповнює життя красотою й змістом,

дає нам їсти й пити,

вчить нас порадіти кожній миті,

аби лиш ми були свідомі,

не сплячі, а живі,

як смичок і струни скрипки

розуміли і приймали

мелодію життя,

що йде від скрипаля,

аби лиш ми були чутливі 

до поклику Творця.  

 СВЯТИЙ ДУХ 

Духу Всесвіту вклоняємося

Предвічному Творцеві 

з довірою до Тебе

ми стежками духовними

в Твої пенета йдемо.

Приймай нас усіх,

хто живий і дух життя 

в собі носить: 

одухотворяй того,

хто хоче пізнавати

Дух Святий в собі;

хто хоче бачити

частинку Бога в інших;

хто мудрість зрілу

вміє дарувати;

хто милістю своєю 

зуміє Бога відродити;

хто благо засіває тайно

думкою, словами і трудами;

хто допоможе каліці,

сиротині і вдовиці;

хто дасть нужденному

плуг й відро пшениці;

хто красоті

голову схиляє; 

хто доброму

по доброму щастя побажає;

хто про мир і спокій

братам і сестрам дбає. 

Покажи Бога у житті й тому,  

хто йде на війну

іншого вбивати;

хто зло

тримає довго;

хто гнів, обиду

прийняв для помсти;

хто яди зависті тяжкі

носить вдень і щоночі;

хто жадністю

спалив своє нутро;

хто гряззю осуду

поливати хоче всіх, 

бо став незрячим

і немитими очима

дивиться на світ. 

Ми Твої пілігрими

і помічники Тобі

в стяжанні доброти,

в засіві радості навкруги, 

але в більшості своїй 

в пристрасті життєвій

робимо серед собі подібних

на матінці Землі

помилки страшні:  

вбиваючи життя в інших

і погано відносимось до свого, 

шкоди завдаємо Землі, 

Водам і Повітрю,

аби лиш у мікроскопі

побачити троянди запах,

готуємо їжу вже з пластмаси,  

а їжі вдосталь нам дає Земля,

та наша жадоба і ненаситність

Дух Землі готова знищить, 

не бачачи Бога у собі і інших,

хоча в своїм блюзнірстві

слова про Бога кажем 

інколи до церкви сходим, 

та Демон той лукавий

людиною вже заволодів.

Людина встала проти Бога

в своїх речах, багатстві 

в політиці й на кухні, 

хоча інколи нічого вже не може, 

та все стремиться Бога одоліти 

злом, ненавистю і вбивством. 

Схаменімось люди!

Станьмо до молитви,

а ще більше добрим ділом.  

Самі з любові дійте,

Любов’ю засівайте  

Життєву ниву,

то Сонце і Земля Вас привітає 

Благодаттю Бога.

 ПРАВДА 

Чи є правда на Землі,

чи є вона межи людьми?

Бо усі хочемо її,

коли у горі і нужді.

Однак, коли ми дужі і здорові,

коли ми правимо своїми,

як віл хвостом, ділами,

то про правду забуваємо,

про свою душу не дбаємо

і чужі життя ми зневажаємо. 

Так не має бути,

бо ми у розкоші й розпусті

самі собі позволяємо 

суддею людям й правді бути.

Ми часто кажемо, 

що правда в кожного своя, 

що правди, 

як істини джерела 

вже давно нема - 

відколи на нашу Землю  

прийшов Адам з жоною

людина цим прекрасним словом 

сама маніпулює цим ярличком, 

як жид ціною. 

Та ствердим ми для істини цієї,

що правда є і вона одна,

тільки ми дивимось на неї

і бачимо її від чистоти

своєї чи ж грязноти… 

Берімся мити всі себе 

добротою, щастям і любов’ю, 

то правду приймем всі гуртом,

бо по суті правда міцна

і справедливістю своєю непохитна.

 ЗДОРОВ’Я 

Всі ми знаємо,

що силу ми черпаємо

із наявного здоров’я  

в тілі і душі.

Душі здоров’я 

кується в справах добрих 

чистих помислах і словах, 

результатах справедливих – 

і кожному така душа дається 

з того часу, коли тіло зачається.

Коли людина цим нехтує,

починає красти, інших зобиджати,

жити в розкоші і користолюбстві,

то душа почина страждати,

вона енергію втрачає,

та все ж шукає спасу 

на цій дорозі,

яка до Сущого веде.

Вона просить тіла

вгамувати свої страсті,

а коли не слуха,

то болями «просить»

поміняти поведінку

з поганого на краще.

Ось так здоров’я тіла 

Душа вміє формувати,

бо навіть болі ті спадкові

є нагадуваннями душі

з життів минулих

негідних дій

предків наших.

Знаєм також,

бо дбати маєм  

ми за чистотою тіла, 

харчуванням в міру, 

без навантажень лишніх, 

без ігнорування

морозу взимку

і спеки влітку. 

Ось так ми формуємо Душею 

і усвідомленим умом

наш стан здоров’я тіла, 

бо здорове тіло 

ум не вводить в суєту

і нарощує крила Духу

для польоту

у щасливому житті.

Саме так, стан здоров’я тіла 

щасливим робить кожного із нас 

і коли вони у єдності живуть, 

то знаєм, що у лоно Бога вони йдуть. 

ПРИ-РОДІ 

Природі гімн співаємо,

бо в ній живемо, 

ми тільки її частинка

в тілі, бо душа у нас одна. 

Людина зовсім не володар

і зовсім для природи не є пан,

а частина у загальному - при роді, 

то шануймо її всюди,  

як діти роду одного,

бо ми зовсім не про те говорим,

коли траву, звіра й птаху,

сонце, вітер й воду

обездушеними назвем. 

Так, Бог у всьому:

в плодах, овочах й воді  

для спожиття людині,

у шерсті й льоні, 

щоб одягнутися людині, 

з надр дістали

різнії метали,

вугілля, пісок і глину,

щоб дім добротний мати,

машини і верстати,  

а ми, ніби граючись у шахи,

беремо і беремо все собі, 

не знаючи межі й потреби, 

то бережімо все потроху

і не будьмо, як марнотрати. 

Подумати слід нам всім разом, 

коли б і нам так давали їсти,

як ми поживу й догляд їм, 

то мабуть давно ми повмирали,

а так нас при-рода ліпить

для споглядання у люстерку

за красотою свого тіла,

бо так вже при-рода захотіла,

щоб ми в її домі,

як гості тимчасові

були красиві, ситі, 

то благо-даримо її у всьому

і повсюди,

бо ми її маленькі діти. 

Із цього повчання велике,

що ми досить сильно 

узалежнені у всьому

від матінки-природи. 

Подумати нам тільки,

як вона терпить

наші примхи, забаганки,

коли із такого

неусвідомленого нехлюйства

ми живемо кілька тисяч літ

від Адама й Єви, як потомки їх,

а це ж уже в одинадцятий раз

При-рода позбавлялася від нас.

То хто ми? Вурдалаки

чи генії при-роді? 

То знаймо, що ми завжди маєм шанс

спасти Природу і себе у ній. 

Тому і просимо щораз,

відносьмося до всього,

як до живого

і рівного у всьому.

В добру путь, Людино,

яку нам вказує Господь.

 ЖИТТЯ 

Життя людини 

основа всього.

Бог подарував життя - 

достатку в міру

і талант до нього. 

Але у житті людина

більш господар 

у собі й для себе. 

Людина сотворила  

в умі своєму бога  

про якого

пишуть святі книги,

хоча і справді

щось над нами є

про яке не відає ніхто:

і ніби хаос і суєта життєва,

але і закономірність

достатньо вже струнка. 

І це не щось, а Дух Всесвітній,

який і є Творцем всесвіту цього: 

його сила і могутність,

його знання і мудрість,

доброта і справедливість,

любов і милість

понад усе…

І це усе править світом, 

якому нема кінця і краю,

який не можна обійняти

оком і умом, 

бо Він господар світу, 

життя й людини, 

але дав людині право

з відома душі

своє життя вершити – 

погане чи хороше,

то це маємо ми самі розуміти, 

як певний орієнтир Душі:

до Бога ми склонились

в ділах своїх,

чи увірували на повну силу 

в здібності свої - 

ума і тіла.

Ох, а кожен хоче

жити в щасті і добрі,

а це береться в Бога,

то шануймо Бога,  

плекаючи духовне

в думках, словах і діях,

бо саме ось на цьому 

виростає наша велич спільна 

від Бога невіддільна.

Бо не людина та

у образі й подобі,

яка себе возомнила,

що світ вона скорила.

Вона цим тільки свідчить,

що суть свою згубила.

Живе людина,

то й бога сотворила,

доброту й любов

в умі,

хоча в житейській суєті

це тільки ярлики,

бо суті вона не знає. 

Бо той, хто знає 

в середині сидить,

та людина і про це не знає, 

а той в середині –

це Душа,

яка і знає суть життя.

Бо суть життя така,

що воно одвічне: 

буде людина, або ні,

то воно одвічне,

та ще й без краю і кінця. 

Якщо є життя,

то й щастя має бути;

якщо є життя,

то є і Бог для нас –

нас нема, 

а Бог живий і живодайний - 

ось так обертається життя 

з нами чи без нас. 

Плекаймо Душу

у повсякденному житті,

то можем бути певні,

що ми продовжимось в житті

в життях потомків наших,

то і пророче слово

про конечність життя земного,

як і Всесвіту в цілому

ми зуміємо відстрочить.

 Зупинилися 21 листопада 2016 року. 

Чи можна таке написати від редакції? -- Ця збірка у віршах є продовженням тематичних доробок автора духовно пізнавального спрямування, скромного письменника і поета, нашого земляка, який вже написав дванадцять книг, зокрема: «Дорогами життя», «Розмова двох», «Плин життя», «Ось … Істина!», «Духовність Людини», «Про дітей», «Щастя – смисл життя», «Спомин про любов чи її химера», «Думки», «Слово», «Про політику», «Мудрість усвідомлення в пізнанні життя»; поему «В пошуках духовності». Інші слова можете добавити самі – у Вас це прекрасно виходить. Благо-даримо! 

Плекаймо Душу

Матері

Брат

Сестри

Берізки

Матінка Земля

Стежинами життя

Плач

Хандра

Любов

Душа

Святий Дух

Правда

Здоров’я 

При-роді

Життя